Author: Кустовський Микола

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

Справа № 21-222а15 							Суддя-доповідач: Маринченко В.Л.

16 червня 2015 року	  м. Київ
Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі: 
головуючого | Маринченка В.Л.,
суддів: | Волкова О.Ф., Гриціва М.І., Коротких О.А., Кривенди О.В.,  Панталієнка П.В., Самсіна І.Л., Терлецького О.О., –
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Петровської Оксани Іванівни до Дніпропетровської міської ради (далі – Міськрада), третя особа із самостійними вимогами на предмет спору – товариство з обмеженою відповідальністю «Аліна-А» (далі – Товариство), про визнання протиправним та скасування рішення,
в с т а н о в и л а:
	У квітні 2011 року Петровська О.І., а у серпні 2013 року Товариство, звернулися до суду з позовами, в яких просили визнати протиправним та скасувати рішення Міськради від 27 вересня 2006 року № 27/4 «Про рішення виконкому міської ради від 17.01.05  № 55 «Про передачу в оренду нежитлового приміщення по вул. Червоній, 14 товариству з обмеженою відповідальністю «Аліна-А».
На обґрунтування позову Петровська О.І. і Товариство зазначили, що оскаржуване рішення порушує їх права, оскільки ним скасовано рішення виконавчого комітету Міськради від 17 січня 2005 року № 55 «Про передачу в оренду нежитлового приміщення по вул. Червоній, 14 товариству з обмеженою відповідальністю «Аліна-А» (далі – рішення № 55), через що у Товариства немає права на користування орендованим нежитловим приміщенням, у якому були проведені капітальні ремонті роботи, на які витрачені значні кошти. А також зазначають, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 [у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування; далі – Рішення № 7-рп/2009)] Міськрада не може скасовувати ненормативні правові акти, які є актами одноразового застосування і вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.
	Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська постановою від          29 серпня 2013 року в задоволенні позову Петровської О.І. і Товариства відмовив.
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 3 лютого     2015 року рішення суду першої інстанції залишив без змін та зазначив, що Міськрада, скасовуючи за протестом прокурора своє рішення, діяла в межах повноважень, оскільки відповідно до пункту 15 частини першої статті 26 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі –          Закон № 280/97-ВР) міська рада має виключну компетенцію щодо скасування незаконних рішень виконкому як свого виконавчого органу. 
Рішення № 7-рп/2009 року не береться до уваги суду, оскільки в ньому йдеться про випадки скасування органом місцевого самоврядування власних рішень, а не рішень його виконавчого органу. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що, як встановлено у постанові Вищого господарського суду України від 25 січня 2011 року у справі                      № 2/195-09(18/204-08(10/339-07(31/135-07)) щодо визнання спільної часткової власності на нерухоме майно, дозвіл на виконання невід’ємного поліпшення орендованого майна Товариству Міськрада не надавала.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 23 лютого 2015 року відмовив у відкритті касаційного провадження.
	У заявах про перегляд судових рішень Верховним Судом України Петровська О.І. і Товариство, посилаючись на неоднакове застосування касаційним судом пункту 15 частини першої статті 26, частини дев’ятої статті 59 Закону № 280/97-ВР та Рішення № 7рп/2009, просять скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 23 лютого 2015 року (К/800/7553/15) та прийняти нове судове рішення.
	На обґрунтування заяви додано постанову Вищого адміністративного суду України від 21 травня 2014 року (К/9991/2061/12), в якій касаційний суд з огляду на статтю 59 Закону № 280/97-ВР та Рішення № 7-рп/2009 зазначив, що оскільки на підставі скасованого відповідачем рішення вже виникли правовідносини (а саме було отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно), то скасоване рішення є виконаним і у відповідача немає повноважень на скасування власного ненормативного правового акта.
	Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку про наявність неоднакового застосування касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права.
Усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.  
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб’єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Розглядаючи справу, суди всіх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС (у редакціях, чинних на час звернення Товариства та Петровської О.І. до суду з позовами) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб’єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб’єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб’єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС). 
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Спір у справі, що розглядається, стосується права користування нежитловим приміщенням, тобто цивільного права, а отже, суди дійшли помилкового висновку щодо вирішення його в порядку адміністративного судочинства.
Таким чином, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що у разі прийняття суб’єктом владних повноважень рішення про передачу в оренду нежитлового приміщення (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності користування фізичною чи юридичною особою спірним нежитловим приміщенням має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право. 
Не обговорюючи питання правильності застосування судами норм Закону № 280/97-ВР, колегія суддів вважає, що в цьому випадку неоднаково застосовано     статтю 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом». Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з’ясування всіх обставин у справі і обов’язок суб’єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.
З урахуванням того, що суди помилково розглянули справу у порядку адміністративного судочинства, всі ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі відповідно до пункту «б» частини другої статті 243 КАС – закриттю.
Керуючись статтями 241–243 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України
п о с т а н о в и л а:
	Заяви Петровської Оксани Іванівни і товариства з обмеженою відповідальністю «Аліна-А» задовольнити частково.
Ухвали Вищого адміністративного суду України від 23 лютого 2015 року та Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 3 лютого 2015 року, постанову Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 29 серпня 2013 року скасувати, провадження в адміністративній справі закрити.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.